I följande film före faller vissa djur skadade eller döda.
Scenerna har dock filmats utan att något djur kommit till skada.
SKRIET FRÅN VILDMARKEN
Buck bodde i ett stort hus i soliga Santa Clara-dalen.
I Domare Millers hus.
Mot huset ledde grusvägar genom de stora gräsmattorna med höga popplar.
Över dessa vidsträckta domäner härskade Buck.
Här var han född, och här hade han framlevt sitt fyra år långa liv.
God middag, Manuel.
Buck läste inte tidningar, så han visste inte att faror väntade -
-alla storvuxna hundar med tjock päls från Pugetsundet till San Diego.
Därför att man uppe i det arktiska mörkret hittat gul metall.
Transportbolagen basunerade ut nyheten, tusentals män for norrut.
Och dessa män ville ha hundar. Starka och muskulösa hundar-
-med tjock päls som skydd mot kylan.
Buck accepterade repet. Han hade lärt sig att lita på dem han kände.
Men när repet hamnade i främmande händer...
Han varken åt eller drack på två dygn.
Under dessa dagar växte en vrede inom honom-
-som bådade illa för den som först skulle råka i hans väg.
Släpp ut honom.
Om du sköter dig blir allt bra. Bråkar du ska jag klå dig gul och blå.
Buck var besegrad men inte knäckt.
Han var chanslös mot en man med påk.
Påken var hans första möte med den urgamla lagens välde.
Det här är vad ni behöver. En stor och stadig best som heter Buck.
-Stor är han. Varför äter han inte? -Han tjurar.
Jag fick sätta honom på plats. Det är min bästa hund.
Han kan ensam dra er postsläde ända till Dawson. Trehundra.
-Trehundra? -Han är värd mer.
-Det är mycket pengar. -Det är mycket hund.
Jag ger dig trehundra för honom och den livliga där.
Curly. Då säger vi det.
Nästa morgon lastades Buck och Curly på "Narwhal".
Fartyget seglade norrut från Seattle över kanadensiska gränsen.
Resan fortsatte genom Queen Charlottesundet förbi Juneau-
-vidare in i Lynnekanalen och slutligen upp till Dyea Beach.
En morgon tystnade propellern. Buck visste att en förändring förestod.
Det här är Buck.
Och Curly.
Ta med dem till lägret. Jag hämtar posten.
Här får du, Billee. - Här, Buck.
Spitz...
Här får ni, Dave och Curly.
Nej, Spitz!
Rättvist, tyckte Buck. Det här var en ny sorts människa.
Han förstod sig på hundar alltför bra för att låta sig luras av dem.
Perrault, kurir för Kanadas regering, var mån om att få bra hundar.
Han var särskilt nöjd med att ha kommit över Buck.
-Hej, John. Hur står det till? -Bra. Och du?
Det går väl an.
Det är mycket post som ska till Dawson denna gång.
-Hur ser vädret ut längs leden nu? -Riktigt illa runt Bennettsjön.
-Gör något! -Försvinn härifrån!
Så var det alltså. Inget rent spel. Om man föll gick man under.
Buck tänkte se till att han aldrig någonsin föll.
Spitz iakttog likgiltigt Curly.
Från den stunden kände Buck ett gränslöst hat mot honom.
Ut med dig, Buck!
Bon soir.
Det här är Solecks.
-Vad är det för fel på honom? -Han är gammal och halvblind.
Han vet hur man drar en släde, det är det enda jag bryr mig om.
Nu är det slut med fina halsband.
Kom, Buck. Kom då... Duktig hund.
Bäst att vi rör på oss, annars hinner vi aldrig genom floddalen.
Iväg!
Att bli dragdjur var kränkande, men Buck var för klok för att protestera.
Han högg i och gjorde sitt bästa.
Allt var nytt och främmande, men det var skönt att komma iväg.
Han var förvånad över hundspannets smittande iver.
Slitet med släden tycktes vara det enda hundarna levde för.
Det enda de fann nöje i.
-Tjuvar! -Vad har hänt?
-En av dem har stulit min bacon! -Var hade ni lagt den?
Det kvittar, de ska inte ta den ändå!
Nej, Buck skulle aldrig ta den.
Det var du, eller hur? Om jag tar dig på bar gärning ska du nog få!
Stölden bevisade Bucks förmåga att överleva i den fientliga miljön.
Att han var kapabel att anpassa sig till förändringar.
Avsaknaden av den förmågan ledde till döden.
I den kärleksfulla södern visade man respekt för andras ägodelar-
-men i norr, där påkens och huggtandens lag rådde-
-var det dåraktigt att ta hänsyn till sådana saker. Då gick det illa.
Du har gjort i ordning en liggplats. Gå tillbaka dit.
Lugna dig, Buck!
Gå bort därifrån, Spitz! Ge dig iväg!
Nästa dag avverkade de 65 kilometer. Stigen var uppkörd.
Men dagen som följde fick de spåra själva. Ett mödosamt, tidsödande slit.
Det var ett drygt dagsverke genom floddalen med djupa snödrivor-
-och över Chilcoot Divide, som skiljer havet från Yukonfloden-
-som en avskräckande väktare av den ödsliga norden.
Stanna!
Merde!
Vi stannar till här.
Du kommer att tycka om det här.
-Skynda på, vädret blir sämre. -Kom då, Buck!
Du vänjer dig snart. Såja, kom nu...
Du vänjer dig.
Du är tokig, François. Skor åt en hund!
-Hur ser isen ut? -Inget vidare.
Vi kan förlora en halv dag, så håll huvudet kallt.
Här i Dawson fanns andra hundar söderifrån.
Varje natt klockan nio, tolv och tre stämde de upp i en nattlig kör.
En märklig och kuslig sång, i vilken Buck stämde in med välbehag.
En vecka efter ankomsten till Dawson slog de in på Yukon-leden.
Perrault förde med sig mycket brådskande depescher.
Och han tänkte försöka göra årets snabbaste färd.
En veckas vila hade givit hundarna krafterna åter, och de var i god form.
En bra dagsmarsch, François.
-Iväg med dig, då! -Vad gör du?
De är säkert trötta på lax. Lite hare smakar nog gott.
Du också.
Jag hör dem.
Låt dem vara. Det är skönt att få lite lugn och ro.
Spitz hade varit utom allt hopp. Nåd var något för mildare trakter.
Instinkter döda sedan länge fick nytt liv inom Buck.
Generationerna som tamd jur höll på att falla av honom.
Det var visst en tuff kamp.
Förbannat! Vi har det svårt nog ändå, och nu det här...
-Jag är glad att det är över. -Vi har förlorat en hund.
Buck är som två hundar. Det kommer att gå fortare nu.
-Slut med Spitz - slut på allt bråk. -Hoppas du har rätt.
Kom, Solecks, jag har en ny uppgift åt dig.
Bort med dig, Buck!
Tror du att du ska få ta Spitz plats? Flytta på dig!
Solecks ska vara ledarhund.
Stanna där!
Nu har jag fått nog!
Jag ska lära dig att veta din plats!
Kom hit!
Vad ska vi göra?
Jag tycker Buck ska få en chans. Han har kämpat för det.
Ni kanske har rätt, monsieur Perrault.
Det var en hård väg de lämnat bakom sig. Slitet tröttade ut dem.
De hade färdats 290 mil, och dragit släden hela den långa sträckan.
Buck upprätthöll disciplinen i spannet, men även han var uttröttad.
Monsieur Perrault.
-Inga brutna ben. -Tillbaka i selen med honom.
-Han är för svag för att dra. -Då vet du vad vi måste göra.
Han kanske piggnar till. Han får springa efter släden.
Vi fortsätter.
Sätt fart, Dave.
Iväg!
Du klarar det, Dave.
Vänta!
Jag gör det. Kör fram med hundarna.
Buck och de andra visste vad som ägt rum där bakom träden.
Och de visste att samma öde kunde bli deras.
30 dagar efter att det lämnat Dawson nådde postspannet fram-
-i ett bedrövligt tillstånd. De var slitna och utsjasade.
Dyea. Tack gode Gud!
Ni verkar ha haft tur som överlevt resan. Tyvärr måste ni tillbaka igen.
Brådskande post till polisen i nordväst.
-Vi kan inte ge oss iväg nu. -Hundarna måste få vila en vecka.
Ni är de enda kurirerna i stan. Cyrus O'Neil har utvilade hundar till salu.
-Vad ska jag göra med mina hundar? -Sälj dem. Stan kryllar av guldletare.
350...och 400. Det var väl det vi sa?
Tack, monsieur Evans. Låt hundarna vila ut ordentligt. Det behöver de.
Var är hundarna?
Adjö, mina vänner.
Du är en duktig hund, Buck. Au revoir, mon ami.
Buck lyssnade noga när hans nya herrar lastade släden.
De bemödade sig mycket, men deras metod var föga systematisk.
-Den där ska ligga överst. -Som du vill, kära du.
-Ni bör inte släpa med er tältet. -Hur skulle vi klara oss utan tält?
Det är ju nästan vår. Ni klarar er utan.
-Tror ni att den kommer att bära? -Varför inte?
Den ser lite överlastad ut.
Hör på, era byrackor. Jag är er nye herre, och jag kräver lydnad.
Stå upp!
Stå upp, sa jag!
Jag sa: stå upp! Ditt lata kräk!
Du får inte slå dem, då stannar jag här!
Man måste piska hundarna, fråga vem som helst.
De är helt utmattade, de måste få vila.
Titta på dem, bara.
Den här stora är bara lat. Vad heter han?
-Buck. -Upp med dig!
-Ni är tokig! -Säg inte så till min bror!
Gör det du måste.
Flytta på dig, Mercedes.
Nu kommer vi, Yukon!
Hur gick det, Hal?
Vi får lasta av ett och annat.
-Är du varm nog? Känns det bättre? -Nej. Mina saker är ju kvar här.
När vi hittat guld ska jag köpa varenda klänning i Dawson till dig.
Lugn. Med sju hundar kommer vi att flyga fram.
-Det här är svårare än du påstod. -Att bli rik är inte så lätt.
Tag plats på guldexpressen!
Då så, era skabbiga byrackor! Iväg!
Iväg!
-Vad gör vi nu? -Jag kanske ska gå ett tag.
Hurra för Klondike!
Om det här är vår är jag glad att vi slapp vintern.
Ät duktigt, gossar, det har ni förtjänat.
-Vi har inte kommit så långt. -Men det har gått ganska bra.
Med tanke på att ers nåd åkt hela vägen.
Kvinnor orkar inte gå så långt.
Bli inte arg, älskling.
-Vi kanske skulle visa henne kartan. -Det är din fru.
-Vad står på? -Vi har fått problem.
-Jag trodde vi passerat Bennettsjön. -Nej, det var Harrissjön.
Kan vi inte ta den där vägen?
Då kommer vi till White Pass-leden och vinner en tredjedel av vägen.
De sa ju att den vägen är farlig så här års.
-Du får inte ge dem för mycket mat! -Var inte grym, de behöver näring.
Maten tar slut!
Vi tar White Pass-leden och skär ner på hundarnas ransoner.
Buck anade att man inte kunde lita till de tre. De var handfallna.
Och allteftersom dagarna gick blev det tydligare att de inte lärde sig.
Hjälp! Hal! Hjälp mig!
Jag fryser!
Skönt...att slippa er!
Hur kunde ni lämna mig? Jag höll på att dö!
-Varför har du tagit av snöskorna? -Hämta dem, om de är så dyrbara!
Tala om för min syster att det här inte är Milwaukee utan Yukon!
Tala om för min fräcka bror att jag faktiskt gör så gott jag kan!
Men jag kan inte gå ett steg till, jag orkar inte!
Vid det här laget hade de tre övergivit sitt kultiverade sätt.
Berövad det romantiska skimret var den arktiska verkligheten för sträng.
Och hela tiden stapplade Buck främst i spannet som i en mardröm.
Stanna!
-Titta! -Herregud!
-Hur ska vi ta oss över? -Drabbas inte av panik.
Vi följer floden uppströms tills den är frusen. Kom!
Stanna! Stanna, för Guds skull!
Låt bli! För Guds skull, han är död!
Vi fortsätter!
-Vad är det han vill? -Jag tror han vill att du ska kliva av.
-Men jag fryser! -Kliv av, annars blir vi stående!
Jag ville inte följa med och leta guld, jag följde med för att vara nära dig.
Och nu faller allt samman!
Det var vår, men varken hundar eller människor märkte det.
Från varje kulle droppade vatten. Allting tinade.
Yukon försökte bryta sig loss från isens grepp.
Tunna isstycken föll ner i floden.
Och mitt i detta pulserande av uppvaknande liv-
-likt vandrare på väg mot döden, vacklade de in i John Thorntons läger -
-vid White-flodens mynning.
-Tack gode Gud! -Vi försöker ta oss över isen.
Isen håller på att gå upp, så den är knappast säker.
Vi har kommit så här långt. Vi ska nog ta oss över någonstans.
-Ni ser stelfrusna ut. -Nej... Det går ingen nöd på oss.
Upp!
Upp med dig, Buck! Vi måste fortsätta. Upp med dig!
Stå upp, sa jag!
Nu ska du göra som jag säger!
Hundarna kunde knappt stå upp. Buck hade bestämt sig för att låta bli.
Han kände en annalkande fara ute på isen dit hans herre ville föra honom.
Det är slut med den här hunden. Ge mig bössan, Charles.
Ge hit bössan!
Om ni dödar hunden, dödar jag er. Är det förstått?
Det är min hund. Ni ska inte lägga er i det här.
Ta honom, han är nästan död i alla fall!
Få se på dig...
När Thornton konstaterat en mängd blåmärken och svår undernäring-
-hade släden hunnit flera hundra meter bort.
Vilka idioter!
Vill du ha?
När Thornton förfrusit sina fötter -
-hade hans kompanjoner lämnat honom för att hämta sig.
De fortsatte till Dawson med en last skinn.
Han var fortfarande svag, men det milda vädret stärkte honom.
Och här vid flodstranden, med långa, lata vårdagar och fågelkvitter-
-återfick Buck långsamt sin styrka.
Och en dag beslöt han sig för att försöka lita på John Thornton.
Hej! Var har du hållit hus?
Buck tillfrisknade lekande lätt.
Och för första gången upplevde han innerlig kärlek.
Det hade han inte ens känt hos Miller, det hade varit värdig vänskap.
Men det här var glödande kärlek, vanvettig kärlek.
Bara Thornton hade kunnat väcka den. Mannen hade räddat hans liv.
Buck lämnade inte Thornton ur sikte.
Sedan han kom till norden hade ingen herre varit beständig.
Han var rädd för att Thornton skulle försvinna ur hans liv.
Men trots kärleken för Thornton-
-hölls de primitiva instinkter som väckts inom Buck vid liv.
Mänskligheten och dess krav bleknade alltmer för honom.
Djupt från skogen kallade något på honom.
Och när Buck hörde ropet, mystiskt och lockande -
-drevs han till att lämna lägret och den upptrampade jorden-
-och rusa ut i skogen, längre och längre bort.
Han visste inte vart eller varför.
Men trots den mjuka jorden och skogens lockelse-
-drev kärleken honom tillbaka. Bara Thornton höll honom kvar.
Resten av mänskligheten betydde ingenting.
Konvalescensen var över.
Thorntons kompanjoner tog sig med hjälp av rep utmed en svår sträcka.
De skulle hjälpa Thornton i båten som var lastad med skinn.
-Pete! -Kom, Hans!
Håll i!
Hämta honom, Buck!
Dra!
John, det är jag, Hans.
Han är utom fara.
-Är du oskadd? -En whisky skulle smaka bra!
Håll dig i skinnet.
-Ska du inte hälsa, John? -Jo visst. Hur mår du?
-Har du blivit rik än? -Nej, det bara ser så ut.
-Vem är din vän? -Det är min kompanjon.
-Det var en grann hund. -John, kom hit.
Han ser stark ut.
Jag har en hund som kan dra igång en släde lastad med 250 kilo.
Min hund Dugan kan dra igång en med 300 kilo.
Min Buck kan dra 400 kilo.
-400 kilo? Och dra den 30 meter? -Och dra den 30 meter.
Det skulle jag vilja se.
Jag satsar guldstoft värt 1000 dollar på att han inte kan det.
Stanna kvar.
Jag behöver 1000 dollar. Jag vet att jag kan vinna vadet.
Jag har en släde utanför.
Kör till!
-Två mot ett att han inte klarar det. -I den leran borde det vara 3 mot 1.
Vi säger 3 mot 1, och jag höjer med 1000 dollar. Vem vill satsa?
-Har ni mer pengar? -Det är allt vi har.
Buck kommer att tredubbla det åt oss i alla fall.
Jag satsar mina pengar på dig.
-Tvåhundra till. -Mot mina sexhundra. Kör till!
Du gör det för min skull. Svik mig inte.
Kom, du klarar det!
-Jag ger er 1000 dollar för hunden! -1200!
Han är inte till salu.
Din andel plus 150 dollar. Tack för stödet.
-När tänker du ge dig av? -Ganska snart.
Du kan väl fundera över det? Sova på saken.
Maggie... Varför måste du göra det så svårt för mig?
När Buck tjänat 1600 dollar åt sin herre, kunde denne betala skulder-
-ge sig av österut och söka efter en gruva.
Legenden om gruvan var gammal som själva landet.
Många hade sökt den, få hade hittat den. Åtskilliga hade aldrig återvänt.
-Adjö. -Lycka till.
Där hade funnits en fallfärdig koja, döende män hade svurit på det.
Kojan markerade gruvan. Där fanns guldklimpar som saknade motstycke.
Thornton begärde föga av världen. Han fruktade inte vildmarken.
Med en näve salt och en bössa gav han sig iväg vart han ville.
Detta var indiantrakter. Han jagade och fiskade under färdens gång.
Buck slumrade bredvid Thornton och greps av oemotståndliga drifter.
Månaderna kom och gick.
Efter allt sökande fann de en grund gruva i en bred dalgång.
De upphörde med sitt sökande.
Skriet hördes än från den djupa skogen.
Det fyllde Buck med rastlöshet och en sällsam längtan-
-och han kände en stor lockelse till något obekant för honom.
Han följde efter skriet in i den skumma skogen-
-på jakt efter det mystiska obekanta som lockade på honom.
Där är du! Du vet att det är dags för frukost.
Från skogen kom skriet. Tydligare och mer distinkt än förut.
Ett långt och utdraget tjut, både likt och olikt hundars läte.
Och hans instinkter sa honom att det var ett ljud han hört förut.
Buck var vild av glädje. Han hade till slut besvarat ropet.
Han sprang med sin broder mot den plats varifrån ropet kommit.
Han hade gjort det här förr, någon gång i det förflutna-
-och nu gjorde han det igen.
Sen kom Buck ihåg John Thornton.
Om du tror att du får sova här inne tror du fel.
Ut med dig!
Buck lämnade aldrig Thornton ur sikte.
Men efter ett tag kom rastlösheten tillbaka.
Han tillhörde vildmarken. Han gjorde Thornton sällskap vid elden-
-men minnet av hans vilda broder hemsökte honom.
Han började återigen ströva omkring i skogen, men brodern syntes inte till.
Det finns inget guld här.
Vi beger oss hemåt i morgon.
Nu får det räcka för i dag.
Buck hade lärt sin läxa. Han måste kuva eller bli kuvad.
Barmhärtighet var en svaghet främmande för den primitiva tillvaron.
Den kunde misstas för rädsla och sådant bäddade för döden.
Döda eller dödas, äta eller ätas var lagen som rådde.
Var är den? Vänta lite...
Nu ska vi se... Här.
Hela dagen satt Buck vid Thorntons kropp.
I döden upphör alla rörelser i det som är levande, det kände han till.
Han visste att Thornton var död. Han kände ett hungerliknande tomrum.
Ett tomrum som värkte, men som inte kunde botas med föda.
Han satt och sörjde när natten föll-
-och Buck blev medveten om en ny rörelse i skogen.
Det var skriet som ljöd mer lockande och tvingande än någonsin.
Och nu var han redo att följa det.
John Thornton var död. Det sista bandet var brutet.
Människan och hennes fordringar höll honom inte längre fången.
Och här skulle historien om Buck kunna sluta.
Yeehat-indianerna konstaterade att skogsvargarna förändrats.
Vissa hade bruna fläckar på huvud och nos, en guldstrimma på bröstet.
Men mer anmärkningsvärt: man har sett en spökhund som leder flocken.
De är rädda för hunden - den är slugare än de.
Den vittjar deras fällor, dödar deras hundar och gäckar de modiga jägarna.
Och det finns en dal där de aldrig sätter sin fot.
Under den långa vintern följer vargarna villebrådet-
-och man ser honom leda flocken i det bleka månskenet.
En jätte med väldiga språng.
Ur hans mäktiga strupe ljuder en uråldrig sång.
Vargflockens sång.